23.976, 730 845 184
->>>SSG-2oo3<<<- presents
SK SUBTiTLES by SuXaR ..::suxar@pobox.sk::..
Vyber si farbu.
Modrá.
M-O-D-R-Á. Vyber si číslo.
-Osem. -1, 2, 3, 4, 5, 6, 7, 8. Vyber si ešte jedno.
-Pätnásť. -1, 2, 3, 4,
5, 6, 7, 8, 9, 10, 11, 12,
13, 14, 15. Vyber si ďalšie.
-Šesť. -Dobre.
"Sen je osudom."
Prebúdzanie k životu
Poďme.
Ideme na to.
Poďme, sláčiky. Začnite.
Sara, vyskúšaš to, čo si sa ma pýtala?
-Áno. -Môžeš to skúsiť trošku viac tlmene?
-Dobre. -Vibrato. Len to skús a uvidíš.
Ale čo chcem...
Teda, chcem aby to znelo plne a možno trochu poletujúco...
aby to vyznelo akoby falošne.
-Chceš to... -Mohlo by to byť jemne uvoľnené.
Tak som to myslela.
Áno, presne tak.
Elegantné.
Dobre, ideme od 20, prosím.
-Erik, ideme od 20. -Dobre.
1, 2, 3.
Hej kámo, to som ja. Práve som prišiel.
Myslel som, že ma prídeš zobrať, ale to je v pohode.
Asi si zoberiem taxík, alebo čo.
Áno, myslím, že sa zastavím neskôr.
Ahoj, kamoš! Chceš odviezť?
Potrebuješ stopa aby si sa odtiaľto dostal?
Nó, vlastne som čakal na taxík, alebo čo... Ale ak ma zoberiete...
Dobre. Nastupuj.
-Díky. -Nemáš za čo.
Zdvíhame kotvy!
Čo hovoríš na moju malú loďku?
Voláme ju "pozri na to." P-O-Z-R-I. Svojimi očami.
Mám pocit, že moje vozidlo má vyjadrovať moju osobnosť.
Voila. A toto? To je moje okienko do sveta,
a vždy je tam niečo iné.
Môžem to nechápať. Môžem s tým nesúhlasiť.
Ale vieš čo? Prijal som to, a len tak si plachtím.
Čo vravím je, že sa treba snažiť udržať aj na vratkom kýle.
Musíš splynúť s prúdom. More nie je rieka.
Zámerom je zostať v stave neustáleho odchádzania, zatiaľ čo prichádzaš.
Ušetria sa privítania a rozlúčky.
Jazda nepotrebuje vysvetľovanie.
Iba pasažierov. Preto ste tu vy.
Je to akoby ste sem prišli so škatuľkou pasteliek.
Môžete dostať súpravu 8-ich, alebo súpravu 16-tich.
Ale všetko je to o tom, čo spravíte s pastelkami,
farbami, čo vám boli dané.
Nebojte sa vyfarbovať za linkami alebo mimo liniek.
Hovorím, vyfarbujte mimo liniek. Vyfarbujte priamo na papieri.
Nezväzujte ma. Ideme smerom k oceánu.
Nie sme pripútaní k pevnine, to vám vravím.
Kde chcete vystúpiť?
Kto, ja? Som prvý?
Neviem. Fakt, kdekoľvek.
No, len... len mi daj adresu, alebo niečo, dobre?
Viete čo, prejdete tri ďalšie ulice,
zahnete doprava, prejdete dva bloky,
a vyhodíte ho na rohu.
-Kde to je? -Ja tiež neviem, ale niekde to je,
a predurčí to smerovanie tvojho zostávajúceho života.
Všetci suchozemci nimi aj zostanú.
POZRI SA DOPRAVA
Dôvod, prečo som odmietol prijať existencialismus...
ako len ďalšiu francúzsku módu, alebo historickú kuriozitu...
je, že si myslím, že môže niečo dôležité ponúknuť do nového storočia.
Obávam sa, že strácame silu žiť vášnivo,
zmysel pre zodpovednosť za to, kým ste,
schopnosť spraviť niečo so sebou a mať dobrý pocit zo života.
Existencializmus je často vysvetľovaný ako filozofia zúfalstva.
Ale ja myslím, že opak je pravdou.
Sartre raz povedal, že sa nikdy v živote necítil zúfalo.
Ale čo vás napadne keď ich čítate...
nie je ani tak životné utrpenie...
ale skutočné množstvo prekrásnych pocitov.
Je to akoby váš život bol váš, aby ste tvorili.
Čítal som post modernistov so záujmom, dokonca obdivom.
Ale keď som ich čítal, vždy som mal strašne nepríjemný pocit...
že niečo podstatné sa vynechalo.
Čím viac rozprávaš o človeku ako o spoločenskom výtvore...
alebo o zhluku zmyslov...
alebo ako o rozdelenom či zabudnutom,
tým si otváraš nové možnosti na vyhováranie sa.
A keď Sartre hovorí o zodpovednosti,
nemá na mysli niečo abstraktné.
Nehovorí o tom druhu bytia alebo duše, ktorý uznávajú teológovia.
Je to niečo hmatateľné. Sme to my rozprávajúci sa.
Robenie rozhodnutí. Konanie a zodpovednosť za dôsledky.
Môže byť pravda, že na svete je šesť miliárd ľudí a pribúdajú.
Avšak, tvoje konanie je odlišné.
Za prvé, odlišuje sa materiálnymi podmienkami.
Odlišuje sa od ostatných ľudí a dáva príklad.
V skratke, myslím že mottom je...
že by sme sa nemali jednoducho odpísať...
a urobiť zo seba obeť rôznych síl.
My sa vždy rozhodneme, kým sme.
Zdá sa, že tvorenie vychádza z nedokonalosti.
Vychádza zo snahy a sklamania.
A myslím, že preto vznikol jazyk.
Teda, že vyšiel z našej túžby prekonať samotu...
a zblížiť sa jeden s druhým.
A bolo by to jednoduché, keby išlo len o prežitie.
Ako napríklad, "voda". Vymysleli sme pre ňu zvuk.
Alebo, "Saber, za tebou je šabľozubý lev." Aj pre to sme našli zvuk.
Ale zaujímavé to začína byť vtedy,
keď použijeme rovnaké symboly na vyjadrenie...
všetkého abstraktného a nehmatateľného, čo zažívame.
Čo je to sklamanie? Alebo hnev alebo láska?
Keď poviem "láska",
zvuk ktorý mi vychádza z úst...
a dostane sa niekomu do ucha,
prejde tou Byzantskou trubicou v jeho mozgu,
cez všetky spomienky na lásku, alebo jej nedostatok,
a registrujú čo hovorím a "povedia áno, rozumieme."
Ale ako viem, že porozumeli? Pretože slová sú neutrálne.
Sú to len symboly. Sú mŕtve, rozumieš?
A toľko našich skúseností je neurčitých.
A veľa z toho čo vnímame, sa nedá vyjadriť. Je to nevypovedateľné.
A teraz, keď spolu hovoríme,
a cí...
a cítime sa prepojení,
a myslíme, že si rozumieme,
myslím, že máme pocit takmer duchovného spojenia.
Ten pocit môže byť dočasný, ale myslím, že preto žijeme.
Ak sa pozrieme na vrcholné ľudské vynálezy,
musíš sa pozrieť na vývoj človeka...
a potom na vývoj jeho pôsobenia na okolie.
Vývoj človeka začal vývojom života...
od Hominidae...
až po súčasné ľudstvo.
Neandertálec, Kromaňonec.
A teraz, je zaujímavé, že hľadáš tri veci:
biologický, antropologický...
vývoj miest, kultúr...
a kultúrny, čo je ľudským vyjadrením.
Čo tu môžeš vidieť, je vývoj populácií,
nie vývoj jednotlivcov.
A nakoniec, keď sa pozrieš na časovú os...
dve miliardy rokov na život,
šesť miliárd pre Hominidae,
100 000 rokov pre ľudstvo, ako ho poznáme...
začneš vidieť teleskopickú podstatu vývojového vzorca.
A keď sa dostaneš ku poľnohospodárstvu,
ku vedecko-technickej revolúcii,
uvidíš 10 000 rokov, 400 rokov, 150 rokov.
Budeš sa pozerať na vzdialený čas vývoja.
To znamená, že počas nového vývoja,
uvidíme bod, kam by sme sa mali dostať...
počas tohto života, počas tejto generácie.
Nový vývoj vychádza z informácie,
a z dvoch typov informácie: digitálnej a analógovej.
Digitálna vyjadruje umelú inteligenciu.
Analógová pochádza z molekulárnej biológie, z klonovania organizmov.
A spojíš ich pomocou neuro-biológie.
Predtým, podľa starého evolučného vzorca,
jedny zomrú a tí druhí budú rásť a vládnuť.
Ale podľa nového vzorca, budú žiť...
ako navzájom sa podporujúce, nekonkurenčné zoskupenia.
Nezávislé od okolia.
A je zaujímavé, že vývoj začal byť individuálne zameraný proces,
vychádzajúci z potrieb a túžob jednotlivca,
a nie ako vonkajší proces, pasívny proces...
kde sa jednotlivec podriaďuje vrtochom kolektívu.
Takže vytvoríš nového človeka s novou osobnosťou a vedomím.
Ale to je len začiatok nového vývojového cyklu...
pretože, keď bude ten nový cyklus pokračovať,
vstupom je táto nová inteligencia.
Keď inteligencia zvýši inteligenciu,
schopnosti zvýšia schopnosti, zmení sa rýchlosť.
A dokedy? Dokiaľ nedosiahneš zosilený efekt...
chápaný ako obrovské, skutočné naplnenie človeka,
možností človeka a nového človeka.
Mohlo by to byť niečo úplne nové.
Mohlo by to byť posilnenie jednotlivcov,
znásobenie jednotlivcov.
Paralelné životy už nebudú ohraničené časom a priestorom.
A prehlásenia tohto nového vývoja nového človeka,
by mohli byť dramaticky neintuitívne.
A toto je zaujímavé. Starý vývoj je chladný.
Je sterilný. Je účinný, jasné?
A jeho prehlásením je sociálne prispôsobenie.
Hovoríš o príživníctve, nadvláde, morálke, jasné?
Vojna, dravosť, tie budú oslabené.
Tie postupne vymiznú.
Nový vývojový vzorec nám dá ľudské vlastnosti ako pravda, vernosť,
spravodlivosť, sloboda.
Tie budú vyjadrením novej evolúcie.
V to by sme mali dúfať, že uvidíme. To by bolo krásne.
Samoničiaci sa človek sa cíti úplne odcudzený, úplne sám.
Je na okraji spoločnosti.
Myslí si, "musím byť asi blázon."
Neuvedomuje si, že spoločnosť, tak ako on,
má nezanedbateľný podiel na stratách a pohromách.
Tieto vojny, hladomory, záplavy a zemetrasenia vyhovujú presne stanoveným potrebám.
Človek potrebuje chaos.
V podstate, ho aj dostane.
Depresie, hádky, výtržnosti, vraždy, všetok ten strach.
Sme neodolateľne priťahovaní ku takmer orgazmickému stavu...
vytvoreného zo smrti a ničenia.
Je to v každom z nás. Oddávame sa tomu.
Jasné, médiá sa tomu snažia nasadiť smutnú tvár,
vykresľujú to ako veľké ľudské tragédie.
Ale všetci vieme, že funkciou médií nikdy nebolo...
odstrániť zlo zo sveta.
Ich prácou je presvedčiť nás, aby sme akceptovali to zlo a zvykli si na život s ním.
Vodcovia z nás chcú mať len pozorovateľov.
Hej, máš zápalky?
A nedali nám inú možnosť...
okrem príležitostnej, čisto symbolickej,
možnosti voliť.
Chceš psíka sprava alebo zľava?
Myslím, že nadišiel čas pretaviť svoje vlastné...
nedostatky a nespokojnosť...
do sociopolitických a vedeckých schém.
Nech prehovorí môj chýbajúci hlas.
Stále musí myslieť na to, čo si povedala.
-Niečo, čo som povedala? -Áno.
To, že máš často pocit, že sa pozeráš na život...
z perspektívy starej ženy pred smrťou.
-Pamätáš? -Áno. Stále sa tak občas cítim.
Ako by som sa obzerala za svojim životom.
Ako by môj prebúdzajúci sa život boli jej spomienky.
Správne.
Počul som, že keď umieral Tim Leary, povedal...
že sa teší na okamih...
kedy bude jeho telo mŕtve, ale jeho mozog bude stále živý.
Hovoria, že mozog žije ešte 6 až 12 minút, keď už všetko ostatné je mŕtve.
A moment príchodu sna
je nekonečne dlhší ako moment prebúdzania.
-Vieš o čom hovorím? -Áno, presne.
Napríklad, zobudím sa o 10:12,
a potom zase zaspím a mám tie dlhé, zamotané,
krásne sny, ako by som snila štyri hodiny,
a potom sa zobudím a je... 10:13.
Presne. Teda tých 6 až 12 minút mozgovej činnosti,
to môže byť celý tvoj život.
Myslím, že si tá žena, ktorá si to všetko premieta.
Dobre, čo ak som? Kto si potom ty?
Ktokoľvek, no som teraz tu.
Možno som len v tvojej mysli.
Som taký skutočný ako všetko ostatné.
Áno.
-Tiež som rozmýšľala nad niečím, čo si povedal. -Čo také?
O reinkarnácii a kam všetky nové duše idú.
Všetci hovoria, že sú prevtelením...
Kleopatry alebo Alexandra Veľkého.
Vždy som im chcela povedať, že boli len obyčajné nuly ako všetci ostatní.
Je to nemožné. Zamysli sa nad tým.
Svetová populácia sa za posledných 40 rokov zdvojnásobila, že?
-Teda ak naozaj veríš tomu o večnej duši, -Mm-hmm.
potom máš iba 50% šancu, že tvoja duša má viac ako 40.
A mať viac ako 150 rokov, tam je šanca len 1 zo 6.
Čo tým chceš povedať? Prevteľovanie neexistuje...
alebo že máme mladé duše a polovica z nás je tu prvý krát?
Nie, nie. Čo chcem povedať je, že nejako verím...
že, prevteľovanie je len...
romantické vyjadrenie pre v skutočnosti hromadnú pamäť.
Prednedávnom som čítala článok jedného biochemika,
v ktorom hovoril o tom, že keď sa narodí člen nejakého druhu,
má v pamäti zapísané miliardy rokov.
A odtiaľ pochádzajú naše inštinkty.
To sa mi páči. Je to akoby...
sa telepaticky spustila tá vec, ktorej sme súčasťou,
či si to uvedomujeme alebo nie.
To by vysvetľovalo, prečo sú tu všetky tie...
zdanlivo samovoľné, celosvetové, inovačné skoky vo vede, v umení.
Ako keď rovnaké výsledky dosiahnu všade nezávisle od seba.
Nejaký týpek s počítačom niečo vymyslí,
a potom takmer súčastne, tlupa iných ľudí vo svete...
-príde na to isté. -Mm-hmm.
Robili taký pokus. Na čas oddelili skupinu ľudí...
a pozorovali ich schopnosti pri lúštení krížoviek...
vo vzťahu ku hlavnej populácii.
A potom im tajne dali starú krížovku,
čo už bola vyriešená tisícom ľudí.
Ich skóre sa dramaticky zvýšilo, asi o 20 percent.
Je to, ako keď už je to vyriešené,
ľudia ho môžu len tak použiť.
Akoby sme všetci telepaticky zdieľali naše skúsenosti.
Dostanem vás vy čuráci, ak by to malo byť to posledné, čo spravím.
Zaplatíte za to, čo ste mi spravili.
Za každú sekundu strávenú v tejto pekelnej diere,
budete rok v horúcom pekle!
Budete ma prosiť vy zmrdi, aby som vás nechal zomrieť.
Nie, nie. Ešte nie.
Chcem aby ste trpeli, vy kokoti.
Ja vás dám kurva do poriadku, jasné?
Čo takto dlhá ihla vo vašom bubienku?
Horúca cigareta do oka?
Nič prepychového.
Niečo roztavené na riť.
Ooh!
Alebo ešte lepšie,
niečo od starých Apačov.
Odrezať vám viečka. To je ono.
A budem počúvať, ako vy zmrdi kričíte.
To bude lahodná hudba.
Áno. Spravíme to v nemocnici.
S doktormi a sestrami, aby ste vy kreténi tak skoro neumreli.
A čo bude najlepšie?
Najlepšie je hajzli, že budete mať odrezané viečka,
takže sa budete musieť pozerať na to, čo vám robím.
Budete vidieť, ako dávam tú cigaretu bližšie a bližšie...
ku vašim otvoreným očiam...
až pokiaľ takmer nezošaliete.
Ale nie úplne...
pretože chcem, aby to trvalo dlho, dlhý čas.
Chcem aby ste vedeli, že som to ja,
že to ja som vám to spravil.
Ja!
A ten blbý psychiater?
Aká úplná nevedomosť!
Ten starý sudcov opilecký prd!
Aký dôležitý debil!
Nesúď aby si nebol súdený!
Všetky sračky zomriete, keď sa odtiaľto dostanem!
Ručím vám za to, že oľutujete deň, kedy ste ma stretli!
Svojim spôsobom, našim súčasným nazeraním na svet,
je ľahké myslieť si, že veda prišla, aby zabrala miesto po Bohovi.
Ale niektoré filozofické problémy zostávajú problémom tak ako voľakedy.
Zoberme si problém slobodnej vôle.
Tento problém sa objavil dávno,
už pred Aristotelom v roku 350 pred Kristom.
Svätý Augustín, Svätý Tomáš Akvinský,
títo ľudia sa zaujímali, ako môžeme byť slobodní...
ak Boh vie o všetkom, čo chceme urobiť.
Teraz vieme, že svet funguje podľa nejakých základných fyzikálnych zákonov,
a tieto zákony určujú chovanie každého predmetu na svete.
Teraz, pretože tie zákony sú také spoľahlivé,
umožnili neuveriteľné technologické vynálezy.
Ale pozri sa na seba. Aj my sme len fyzikálne systémy.
Sme len komplexne usporiadané molekuly uhlíka.
Z väčšej časti sme voda,
a naše chovanie nebude výnimkou zo základných fyzikálnych zákonov.
Začína to vyzerať, že buď má Boh tú výhodu...
a vie o všetkom, čo sa chystáš spraviť...
alebo to všetko riadia fyzikálne zákony.
Takže tu neostáva veľa priestoru na slobodu.
Môžeš byť v pokušení ignorovať tú otázku,
ignorovať mýtus slobodnej vôle.
Môžeš povedať, "Dobre, to je len historický vtip."
"Je to otázka bez odpovede. Zabudnite na to."
Ale tá otázka ti bude biť priamo do tváre.
Budeš rozmýšľať o osobitosti. Napríklad, kto si.
Kto si, závisí predovšetkým od slobodných rozhodnutí, ktoré robíš.
Alebo zodpovednosť. Môžeš konať zodpovedne,
môžeš byť vinný alebo obdivovaný alebo rešpektovaný...
za veci, ktoré si slobodne spravil.
Tá otázka sa vracia a my na ňu nemáme odpoveď.
Začína to vyzerať, že všetky tvoje rozhodnutia sú iba šarádou.
Porozmýšľaj, ako je to možné. V tvojom mozgu prebieha elektrická aktivita.
Tvoje nervové bunky horia. Do nervového systému vyslali signál.
Ten prejde až do svalovej hmoty.
Pohne sa. Môžeš povedať, natiahni ruku.
Vyzerá to ako slobodné jednanie časti,
ale každá z nich... ale každá časť v tom procese...
je v podstate riadená fyzikálnym zákonom:
chemické zákony, elektrické zákony a tak ďalej.
Teraz to vyzerá, akoby Veľký tresk zariadil počiatočné podmienky,
a celá naša história,
celá história ľudstva aj tá predtým,
je naozaj len hrou subatomických častí...
podľa týchto základných fyzikálnych zákonov.
Myslíme si, že sme jedineční. Myslíme, že máme nejakú zvláštnu dôstojnosť,
ale dnes sa stáva hrozbou.
Myslím, že sa to začne kritizovať.
Môžeš namietnuť, "A čo kvantová mechanika?"
"Nie je to ako vedieť dosť zo súčasnej fyzickej teórie."
"To je naozaj pravdepodobnostná teória."
"Je tam priestor. Je to neurčité. Nie je to deterministické."
A to nám nedovolí pochopiť slobodnú vôľu.
Ale keď si pozrieme detaily, moc to nepomôže...
pretože tu máme veľmi malé kvantové častice,
a ich chovanie je trochu náhodné.
Odchyľujú sa. Ich chovanie je nezmyselné v tom, že je nepredvídateľné...
a nemôžme to pochopiť, zakladajúc si na niečom predošlom.
Robí to niečo znenazdajky, podľa pravdepodobnostného rámca.
Ale pomôže nám to so slobodou?
Mala by naša sloboda byť vecou pravdepodobnosti,
len nejako náhodne sa odchyľujúca v chaotickom systéme?
To sa zdá byť horšie. Radšej by som bol ozubené koleso...
vo veľkom deterministickom, fyzikálnom stroji...
ako len nejaké náhodné pošmyknutie.
Nemôžme ten problém proste ignorovať.
Musíme nájsť miesto v našom pohľade na svet pre ľudí,
so všetkým čo k tomu patrí, nie len pre telá, ale pre osoby.
A to znamená vyriešiť problém slobody,
nájsť miesto pre voľbu a zodpovednosť...
a snažiť sa pochopiť individualitu.
Nemôžeš bojovať s radnicou, smrťou a daňami.
Nevrav o politike alebo náboženstve.
To je celá nepriateľská propaganda, ktorú nám sem sypú.
Ľahni si vojak. Ľahni si vojak.
To sme videli v 20. storočí.
A teraz v 21. storočí, je načase vstať a uvedomiť si...
že by sme sa nemali dať napchať do bludiska pre krysy.
Nemali by sme sa podvoliť odľudšteniu.
Neviem ako vy, ale mňa zaujíma, čo sa tu deje.
Zaujíma ma usporiadanie.
Zaujíma ma systém riadenia
tých, ktorí riadia môj život a tých, ktorí sa ho usilujú riadiť ešte viac!
Chcem slobodu! To je to, čo chcem!
A to by ste mali chcieť aj vy!
Je na každom z nás aby sa zbavil nazhromaždenej nenásytnosti,
nenávisti, závisti a, áno, neistoty...
pretože to je centrálny režim kontroly- urobiť nás patetických, malých...
aby sme sa ochotne vzdali našej suverenity, slobody, osudu.
Musíme si uvedomiť, že sme dostali možnosť urobiť reparát.
Postavme sa tomuto otrokárskemu štátu!
21. storočie bude novým storočím,
nie storočím otrokárstva, lží a otázok bez zmyslu...
klasicizmu a statizmu a všetkých ostatných kontrolných režimov!
Bude to epocha ľudstva...
ktoré bojuje za niečo čisté a správne!
Je to hnusná banda - liberálny Demokrat, konzervatívny Republikán.
Je to len o kontrole. Dve strany rovnakej mince.
Dva manažérske tímy ponúkajúce kontrolu!
Práca riaditeľa v zotročovaní, začleňovaní!
Pravda leží pred vami, ale oni vám ukazujú samé lži!
Už mám toho dosť a ničomu už neuverím! Pochopili ste ma?
Odpor nie je zbytočný. My vyhráme.
Ľudstvo je príliš dobré! Nie sme banda nedonosencov!
Povstaneme a budeme ľudskými bytosťami!
Budeme bojovať za skutočné veci, veci na ktorých záleží:
tvorivosť a mocný ľudský duch, ktorý sa odmieta podrobiť!
To je všetko, čo som chcel povedať! Už je to len na vás.
Úlohou je, oslobodiť sa od negatívneho,
ktorým sa dostávame k prázdnote.
Ak sme raz povedali áno okamihu,
potvrdenie je nákazlivé.
Zapadne do reťazca potvrdzovania, ktoré nepozná hranice.
Povedať áno jednému okamihu...
znamená povedať áno celému bytiu.
Hlavným znakom je, čo by si mohol nazvať "myseľ".
Jej majstrovstvo, kapacita predstavivosti.
V celej histórii boli uskutočnené pokusy...
získať všetky skúsenosti, ktoré sa stali na hranici...
kde je myseľ zraniteľná.
Myslím, že sa nachádzame vo veľmi dôležitej dobe.
Tie okamihy, ktoré môžeš nazvať prahovými,
limit, hranica, hraničné skúsenosti...
sa teraz stávajú normou.
Tieto mnohonásobky a zvláštnosti a rozdiely...
ktoré robili problémy starému mysleniu...
v podstate skrz vstupovanie do ich podstaty,
ochutnávajú a pociťujú svoju jedinečnosť.
Niekto by mohol objaviť to spoločné...
čo ich drží pohromade.
Ide hlavne o prerazenie k tomuto novému mysleniu,
väčšiemu, väčšiemu mysleniu.
Mysleniu, ktoré ešte len príde.
A keď sa dostaneme do toho režimu,
uvidíš zásadnú subjektívnosť,
zásadné smerovanie k individualite, jedinečnosti, ktorej je myseľ
otvorená z obrovskej objektívnosti.
Teraz ide o vesmír.
Nejde len o prechádzanie okolo niečoho prázdneho.
A tu sa môžu nachádzať tajné priechody.
Áno, je to prázdne s takou plnosťou...
že ten veľký okamih, veľký život vesmíru...
v ňom pulzuje.
A každý, každý objekt, miesto, čin...
v ňom zanechá otlačok.
A to je jedinečné.
Ale, v podstate je to príbeh za príbehom.
Čas sa len rozdelí na rýchlo sa pohybujúce častice, ktoré sa rozvíria preč.
Buď sa pohybujem rýchlejšie ja alebo čas. Nikdy nie súčasne.
Je to divný paradox. Teda, čím som, technicky,
bližšie ku smrti ako kedykoľvek predtým,
tým viac sa cítim, akoby mi toho času ostávalo strašne veľa.
Keď som bola mladšia, bola som zúfalá, túžila som mať istotu.
Akoby tam bol koniec cesty a ja som sa tam musela dostať.
Viem čo tým myslíš, pretože si pamätám, ako som si myslela,
"niekedy, po tridsiatke možno,"
"všetko sa nejako vykryštalizuje a urovná, proste skončí."
Ako keby tam bola plošina, a čakala na mňa,
a ja som na ňu šplhala, a keď som sa dostala na vrchol,
všetok rast a zmeny prestali.
Dokonca aj radosť. Ale našťastie sa to tak nestalo, vďaka Bohu.
Myslím, že sme si neuvedomili, kým sme boli mladé našu nekonečnú zvedavosť.
Preto je krásne byť človekom.
-Vieš čo povedal Benedict Anderson o identite? -Nie.
Ukazoval to na príklade detskej fotky.
Vezmeš si detskú fotku, ten dvoj-dimenzionálny obraz a povieš, "To som ja."
Aby si stotožnila to dieťa na fotke...
so sebou, žijúcou a dýchajúcou v súčasnosti,
musíš si vymyslieť nejaký príbeh, napríklad "Toto som ja, keď som mala rok,"
"a potom som mala dlhé vlasy, a potom sme sa presťahovali do Riverdale,"
"a teraz som tu."
Tak príbeh, ktorý je vlastne vymyslený...
pomôže vytvoriť z teba a dieťaťa na fotke tvoju identitu.
Zábavné je, že naše bunky sa každých sedem rokov kompletne regenerujú.
Niekoľko krát sme už boli rozdielnymi ľuďmi,
ale vždy ostane v podstate sami sebou.
Hmm.
HLUK
HLUK A TICHO
Naša kritika začne, tak ako kritiky začínajú:
s nedôverou.
Nedôvera sa stala našim komentátorom.
Našou úlohou bolo nájsť náš vlastný nový príbeh.
A my ovládneme túto novú históriu poháňaní nedôverou...
ktorá sa nedá vypovedať obyčajným jazykom.
Naša minulosť sa v diaľke objavila zamrznutá,
a každé naše gesto a prízvuk...
znamená popretie starého sveta a dosiahnutie nového.
To ako sme žili, vyústilo do nového postavenia,
bohatstvu a priateľstvu,
tomu rozvratu mikro-spoločnosti...
v srdci spoločnosti, ktorá to ignorovala.
Umenie nebol cieľ, ale príležitosť a metóda...
pre nájdenie nášho špecifického rytmu...
a skrytých možností našej doby.
Objavenie správnej komunikácie bolo asi tým správnym,
alebo aspoň úlohou pre takú komunikáciu.
Dobrodružstvo pri jej hľadaní a strácaní.
My nezmierení, nevítaní sme pokračovali v hľadaní,
vypĺňajúc ticho našimi želaniami, obavami a predstavami.
Poháňaní skutočnosťou, že nezáleží aký prázdny sa svet zdá,
bez ohľadu na to, aký skazený a opotrebovaný sa nám zdá,
sme vedeli, že sa s tým dá niečo urobiť.
A tak za existujúcich okolností,
sa nový svet zdal taký istý ako ten starý.
ZAČÍNAME OD... ZAČIATKU
Na svete sú dva druhy mučeníkov:
tí, ktorí trpia nedostatkom života...
a tí životom preťažení.
Ja by som sa zaradil medzi tých druhých.
Keď nad tým začneš rozmýšľať,
takmer všetko ľudské chovanie a činnosť...
sa v podstate neodlišuje od chovania zvierat.
Najvyspelejšie technológie a zručnosti...
nás vyniesli, prinajlepšom, na úroveň super šimpanza.
V podstate, rozdiel medzi
povedzme Platónom alebo Nietzchem a priemerným človekom...
je väčší ako rozdiel medzi tým šimpanzom a priemerným človekom.
Oblasť skutočného ducha,
skutočného umelca, svätca, filozofa,
je dosiahnutá zriedka.
Prečo tak zriedka?
Prečo nie sú história a vývoj príbehom pokroku...
ale skôr ustavičným a bezvýsledným tápaním?
Žiadne väčšie hodnoty neboli vyvinuté.
Sakra, Gréci pred 3 000 rokmi boli vyspelejší ako my.
Čo sú to za hranice, čo bránia ľuďom...
niekam na hranicu ich potenciálu?
Odpoveď na to môžeme nájsť v inej otázke, a to tejto:
Ktorá vlastnosť je pre človeka najcharakteristickejšia...
strach alebo lenivosť?
Čo to píšeš?
Román.
O čom je?
O ničom.
Sú tam len...
ľudia, gestá, okamihy,
trocha záchvatov, prchavé emócie.
V skratke,
najväčší príbeh, aký kedy bol.
Si tam aj ty?
Nemyslím.
Ale potom ho trochu čítam a potom trochu píšem.
Bolo to uprostred púšte, uprostred ničoho,
ale na ceste do Vegas, vieš,
každú chvíľu zastaví auto, natankuje.
Bola to posledná pumpa pred Vegas.
V kancelárii bola stolička, pokladňa,
a to bolo všetko, čo tam bolo.
Zaspal som, a začul som hluk.
Vieš, akoby v podvedomí.
Tak som vstal a vyšiel von,
a stál som na obrubníku, kde sa končila pumpa,
na príjazdovej ceste.
Vytieral som si piesok z očí, snažiac sa zistiť, čo sa deje,
a na konci tej pumpy...
boli poličky s pneumatikami.
Boli omotané reťazami, vieš.
A zbadal som tam stáť van Econoline.
A bol tam chlap bez trička,
a nakladal ten Econoline...
tými pneumatikami.
V rukách mal posledné dve,
tlačil ich do toho auta,
a potom som samozrejme prišiel ja, "Hej, ty!"
Ten chlap sa otočil, nemal tričko,
potil sa, vyzeral ako tehlový hajzel,
vytiahol nôž, dlhý aspoň 30 centimetrov,
a rozbehol sa na ku mne, tak rýchlo, ako len vládal.
Som kľudný...
"To je zlé." Vošiel som dnu,
zašmátral za pokladňou, kde má majiteľ odložený revolver,
vybral ho, natiahol kohútik,
a keď som sa otočil, práve vchádzal dverami.
A mohol som vidieť jeho oči. Nikdy na ne nezabudnem.
Upieral na mňa škaredý pohľad.
Tak som vystrelil a trafil ho. Bum. Priamo do hrude.
Tresk. Odkráčal... tak rýchlo ako prišiel, tak aj odišiel von.
Spadol priamo medzi dva stojany, etyl a špeciál.
A musel byť nadrogovaný, speedom alebo niečím iným,
pretože vstal...
a stále držal nôž a krv mal po celej hrudi,
a vstal a odišiel, proste tak odišiel.
Bol som pekne šokovaný,
tak som držal kohútik a rozkmital úderník.
Bolo to ako za starých čias... Bum, bum, bum, bum, bum!
A tak som ho vystrieľal z pumpy.
A tak odvtedy,
vždy mám toto.
Počul som o tom.
Dobre ozbrojený ľud je najlepšou obranou proti tyranii.
Pripíjam na to.
A vieš čo,
už dlho som z neho nevystrelil, ani neviem, či bude vôbec fungovať.
Prečo nestlačíš kohútik a nezistíš to?
Nie som doma. Nechajte mi odkaz.
Čau kámo. Myslím, že si už preč.
Ale, pripomeň mi aby som ti povedal o sne, ktorý som mal včera...
pretože je to fakt sranda.
Dobre kámo. Stretneme sa neskôr.
Jazdenie bez sedla. Copenhagen William...
a jeho kôň Same Deal.
...pre čelenky. Ušité dovnútra...
Nečakám na budúcnosť,
očakávanú záchranu, odpustenie,
dokonca ani osvietenie.
Prikláňam sa k predpokladu, že táto nedokonalosť je dostatočná a úplná...
v každom jednom, neopísateľnom okamihu.
Blonďatá Včela, Svetluška, Modliaci sa Mantis...
...prežúvajúc šialené makaróny s limonádou...
...posvätná tradícia kúzelníkov, šamanov a ďalších vizionárov...
ktorí vynašli a zdokonalili umenie cestovania v snoch,
takzvaný jasný stav snenia...
kde vedomím ovládate svoje sny,
môžete objaviť veci...
mimo možnosti chápania v bdelom stave.
-Vyhráva znova a znova... -Povedzte nám, čo robí Felix...
Jednotlivec má nezmyselne sťažené postavenie, z ktorého sa môže pozerať... na túto skúsenosť.
A kde sa najviac zvažuje ich individuálny vzťah k vesmíru,
mám na mysli vzťahy...
jedného k druhému.
Zatiaľ čo väčšina ľudí s pohybovými problémami...
má problémy prejsť sa po okolí,
v 92 rokoch, užite si návštevu Cullinsonovho sveta.
#Konečne si môžem obzrieť svet.#
Hej, ako sa darí?
Hovorí sa, že sny sú skutočné, iba ak sú posledné.
Nemôžme povedať to isté o živote?
Mnohí z nás sa snažia zmapovať vzťah tela a mysle pri snení.
Nazývame sa vykladačmi snov. Sme prieskumníkmi sveta snov.
Vážne, je to o dvoch opačných stavoch vedomia...
ktoré vôbec nie sú opačné.
Pozri, v bdelom stave,
neurologický systém bráni aktivácii živých spomienok.
To dáva zmysel.
Neprispôsobenie videného obrazu dravca...
by bolo chybou pamäte a naopak.
Ak spomienka na dravca vyvolá zreteľný obraz,
tak by sme zakaždým utekali na záchod, keby sa nám zdalo niečo desivé.
Máš serotonické neuróny...
ktoré bránia halucináciám...
ktoré sa však samy potláčajú v REM spánku.
Takto sa sny môžu zdať skutočné...
zatiaľ čo sa bránia konkurencii z iných perceptuálnych procesov.
Preto sa sny zamieňajú s realitou.
Vo funkčnom systéme nervovej aktivity, ktorý vytvára náš svet,
nie je žiadny rozdiel medzi snením a vnímaním a pôsobením...
a v skutočnosti sa prebúdzajúcim vnímaním a pôsobením.
Mal som priateľa, ktorý mi povedal...
že najväčšou chybou akú môžeš spraviť...
je myslieť si, že žiješ...
keď v skutočnosti si zaspal v čakárni života.
Trik je v tom, že skombinuješ...
racionálne schopnosti bdelého stavu...
s nekonečnými možnosťami snov.
Lebo ak to dokážeš, potom dokážeš hocičo.
Mal si niekedy prácu, ktorú si nenávidel a namakal sa v nej?
Dlhý, ťažký deň v práci. Nakoniec sa dostaneš domov, padneš do postele, zavrieš oči.
A hneď sa zobudíš a uvedomíš si...
že celý ten deň v práci bol len sen.
Je dosť blbé, že v bdelom stave pracuješ za... za minimálnu mzdu,
ale teraz dostali zadarmo tvoje sny.
Hej kámo, čo tu robíš?
Rád pôsobím ako sociálne mazadlo zo sveta snov,
a pomáham ľuďom trochu ľahšie porozumieť.
Odstraňujem všetok strach a úzkosť a proste si užívam.
Porozumieť, myslíš pochopiť, že sa mi to len sníva, však?
Áno. A potom to môžeš kontrolovať.
Sú viac realistické a menej bizardné ako nejasné sny.
Vieš, práve som sa zobudil zo sna.
Nebol to typický sen. Bolo to skôr, akoby som kráčal v nejakom alternatívnom svete.
Áno, to je pravda.
Teda, technicky je to vlastnosť spánku,
ale môžeš si užiť toľko zábavy v tých snoch.
A napokon všetci vedia, že ide hlavne o zábavu.
-Áno. -A o čom bol ten sen?
Veľa ľudí. Veľa rozprávania.
Niečo z toho bolo nezmyselné, ako napríklad divný film.
Väčšinou to boli ľudia hovoriaci o čomkoľvek, bolo to intenzívne.
Zobudil som sa a uvažoval, odkiaľ to prišlo?
-Môžeš to ovládať, vieš? -Ty máš vždy takéto sny?
To si píš. Vždy si to užijem.
Ale trik je v tom, že si musíš uvedomiť, že snívaš.
Mal by si byť schopný to rozoznať.
Mal by si byť schopný položiť si otázku, "Hej kámo, je toto sen?"
Väčšina ľudí si ju nepoloží...
keď sú hore alebo hlavne keď spia.
Zdá sa akoby boli námesační počas bdenia...
alebo bdelí sa prechádzali snami.
Alebo z toho veľa nemajú.
Vec, ktorá mi pomohla pochopiť, že snívam boli... moje digitálky.
Nemohol som ich prečítať. Bolo to akoby mali pokazené obvody.
Áno, to je bežné. A malá potlačená hmota je tiež dosť dobrá.
Veľmi nestabilná.
A ďalšie dobré varovanie je snaha prispôsobiť si množstvo svetla.
To sa v skutočnosti nedá.
Ak zbadáš nablízku vypínač, zapni ho a vypni a uvidíš, či funguje.
To je jedna z vecí, čo nemôžeš urobiť v jasnom sne.
A čo do pekla. Môžem lietať,
mať zaujímavý rozhovor s Albertom Schweitzerom.
Môžem preskúmať všetky nové dimenzie reality,
nehovoriac o tom, že môžem mať akýkoľvek druh sexu, čo je fakt dobré.
Takže ja sa nemôžem prispôsobiť svetelnej úrovni. No a čo?
Ale to je jedna z možností, ako si overiť, či spíš alebo nie, však?
Ako som povedal, môžeš sa vytrénovať, aby si to rozpoznal.
Teda sem tam stlačiť vypínač.
Ak sa svieti a ty nemôžeš zhasnúť, vo väčšine prípadov snívaš.
Potom sa môžeš začať realizovať.
A ver mi, možnosti sú neobmedzené.
-Vieš na čom som pracoval v poslednej dobe? -Na čom?
Je to trochu náročné, ale zlepšujem sa.
Predstav si toto. Tristo šesťdesiat stupňové videnie.
Môžem sa pozerať všetkými smermi. To je sila, čo?
Áno. Wow.
No, už musím ísť.
Dobre, tak sa maj. Želám ti super perfundo v tvojom skorom večere dňa.
-Čo to znamená? -No, na to som ešte neprišiel.
Možno ty na to prídeš. Ten chlap mi stále niečo šepká do ucha.
Louis. Je to stále sa vracajúca vysnená postava.
SVÄTÁ CHVÍĽA
Kino, vo svojej podstate,
je reprodukovaním skutočnosti,
čo znamená, že realita je napodobovaná.
A pre neho to môže byť prostriedkom k rozprávaniu.
A potom sa cíti... akoby film...
akoby... akoby literatúra bola lepšia na vyrozprávanie príbehu.
A keď povieš príbeh, alebo čo i len vtip...
"Chlapík vojde do baru a uvidí trpaslíka."
To skutočne funguje, pretože si predstavíš toho chlapíka a trpasličí bar.
A to je obrazotvorné hľadisko.
Vo filme to nemusíš robiť, pretože v podstate vidíš konkrétneho chlapíka...
v konkrétnom bare s konkrétnym trpaslíkom...
-určitej výšky, ktorý nejako vyzerá, však? -Mm-hmm.
Tak napríklad pre Bazina, s čím sa musí ontológia filmu vyrovnať...
je, však vieš...
-fotografia má tiež svoju ontológiu, -Správne.
až na to, že tejto dimenzii pridáva čas...
a väčšiu realitu.
A tak, ten chlap...
v tom momente v tom priestore.
A vieš, Bazin je kresťan,
takže verí...
v Boha a to všetko.
Pre neho je skutočnosť a Boh to isté. Napríklad...
A tak film v skutočnosti zachytáva stelesnenie Boha, tvorenie.
Akoby sa tak Boh stále predvádzal.
A tak keby nás teraz snímal, zachytil by...
Boha ako tento stôl,
Boha ako teba a Boha ako mňa a Boh by vyzeral ako my teraz...
a rozprával a myslel by ako my teraz...
-pretože v tom zmysle sme Božím prejavom. -Mm-hmm.
Takže film je vlastne obrazom Boha alebo Božej tváre...
alebo vždy meniacej sa Božej tváre.
Máš tam komára. Mám ho zabiť?
-Dostal si ho. -Naozaj?
A celý Hollywood si vzal film...
a snažil sa urobiť z neho rozprávacie médium...
kam zoberieš knihy alebo príbehy...
a potom...
dostaneš scenár a snažíš sa nájsť niekoho, kto sa tam hodí.
Ale to je smiešne.
Nemalo by to byť založené na scenári.
Malo by ísť o postavu, vec.
A, hmm... A v tom zmysle,
idú na to správne so systémom hviezd...
-pretože potom ide o tú osobu, a nie o príbeh. -Správne.
Truffaut vždy hovoril, že najlepšie filmy neboli natočené...
Najlepšie scenáre nerobia najlepšie filmy...
pretože obsahujú ten druh spisovného rozprávania, ktorého si otrokom.
Najlepšie filmy sa tomu nepodriaďujú.
Takže, hmm... Takže... Čo ja viem...
Celé to rozprávanie mi pripadá...
Samozrejme, príčinou rozprávania do kina je,
že rovnako sa rozpráva do hudby.
Nemusíš najskôr vymýšľať príbeh pesničky a potom ju spraviť.
Musí to z teba vyjsť v tom momente.
Tak ako vo filme. Je v momente, ktorý je posvätný.
Chápeš, ten moment je posvätný.
Ale tvárime sa, akoby nebol.
Tvárime sa, akoby existovali sväté momenty a všetky tie ostatné...
-ktoré nie sú sväté, ale tento je. -Správne. Správne.
A film nám to môže ukázať.
Môžeme si ho pozerať po obrázkoch a vidieť, "Ach, tento moment. Svätý."
Ako "svätý, svätý, svätý" moment za momentom.
Ale kto by tak chcel žiť? "Kto by chodil, "Wow, sväté"?
Ak by som sa na teba pozeral a nechal ťa byť svätým...
Čo ja viem. Radšej by som, prestal rozprávať.
Takže by si bol v tom momente. Moment je posvätný, však?
Áno, ale bol by som úprimný.
Pozeral by som sa ti do očí a plakal...
a mal by som všetky tie pocity a nie len zo slušnosti.
To by ti nerobilo dobre.
Aj ty sa môžeš smiať. Prečo by si plakal?
No, pretože... Neviem.
Ja, proste mám sklony k plaču.
Dobre...
Tak to spravme hneď teraz. Spravme si svätý moment.
-Všetko sa to oddeľuje, že? -Áno
Je tam svätý moment a vedomie...
snaženie mať svätý moment...
tak isto, aby film bol skutočným momentom, ktorý sa stal,
ale potom postava predstiera, že je v inej realite.
To sú všetky tie vrstvy.
Bol som vnútri a mimo toho svätého momentu, pozerajúc na teba.
Môžeš byť svätý... Tým si jedinečný, Caveh.
Preto ťa mám rád.
Môžeš.. do toho dostať.
Ak svet, ktorý sme nútení prijať je falošný a nič nie je pravdivé,
potom je možné všetko.
Pri objavovaní čo milujeme, nájdeme všetko, čo nenávidíme,
všetko, čo bráni našej ceste k túžbam.
Pohodlie nebude pohodlným pre tých, čo hľadajú to, čo na trhu nie je.
Systematické spytovanie na predstavu šťastia.
Podrežeme hlasivky každého splnomocneného rečníka.
Prehodíme sociálne symboly skrz zrkadlo. Znehodnotíme menu spoločnosti.
Čeliť všednému.
Spoločnosť je tak kompletný a podplatiteľný klam...
že je nutné ju zničiť pomocou sily pamäte, aby sa zabudlo na jej existenciu.
Keď bude horieť, prilejeme benzín.
Prerušíme nepretržitosť každodenných skúseností...
a všetky očakávania, ktoré s tým prichádzajú.
Žiť, akoby všetko záležalo od jednej činnosti.
Pretrhnúť kúzlo ideológie z pozmenej konzumnej spoločnosti...
aby vystúpila naša utláčaná túžba po väčšom množstve pôvodnej prírody.
Ukázať rozdiel medzi tým, aký súčasný život je a aký by mohol byť.
Ponoriť sa do zabudnutia a vedieť, že to dokážeme.
To bude v každodennom živote doteraz nepoznaná sila...
zmeniť lásku a nenávisť, život a smrť,
teror a vykúpenie, odpor a príťažlivosť.
Potvrdenie slobody, tak nedbanlivé a neodborné,
že sa to rovná úplnému odmietnutiu každého obmedzenia a limitovania.
-Hej starký, čo tam hore robíš? -Ani sám neviem.
Potrebujete pomôcť dole, pane?
Nie, netreba.
Blbec.
Nie horší ako my. Koná a nemyslí.
My myslíme a nekonáme.
Prečo ste taký zamračený, pán Deborg?
Čo chýbalo, bol pocit nenahraditeľnosti.
Extrémne neistoty...
bytia bez práce...
urobili hýrenie nevyhnutným...
a rozdiely konečnými.
Citujem Stevensona:
Samovraždu spáchali mnohí."
"Pi a diabol..."
"sa postará o zbytok."
-Hej. -Nazdar.
Snívaš?
Áno.
Takých ako ty, som tu dlho nevidel.
V poslednej dobe je to pre vás ťažké.
Hovoria, že snenie umrelo, že už nikto nesníva.
Nie je mŕtve. Je len zabudnuté.
Vymazané z nášho jazyka.
Nikto ho nevyučuje, takže nikto nevie, že existuje.
Snenie je uvrhnuté do temnoty.
Snažím sa to zmeniť a dúfam, že aj ty.
Snením každý deň.
Snívajme našimi rukami a snívajme našimi mysľami.
Naša planéta čelí najväčšiemu problému v celej histórii.
Takže, čokoľvek robíš, hlavne sa nenuď.
Toto je najvzrušujúcejší čas, aby sme si vôbec uvedomili, že žijeme.
A len to začalo.
Tisíc rokov je len okamih.
Nič nie je nového, nič sa nezmenilo. Rovnaká šablóna stále dookola.
Rovnaké mraky, rovnaká hudba,
hodinu alebo večnosť dozadu, cítiš rovnaký pohľad.
Teraz tu pre mňa nič nie je, vôbec nič.
Už si spomínam. Toto sa mi stalo aj predtým. Preto som odišiel.
Začal si hľadať odpovede.
Akokoľvek sa to zdá obtiažne, odmena bude ohromná.
Cvič svoju ľudskú myseľ ako je to len možné,
vediac, že je to len cvičenie.
Buduj krásne výrobky, rieš problémy,
preskúmaj tajomstvá fyzického sveta.
Privoňaj k informáciám zo všetkých zmyslov.
Pocíť radosť a smútok, smiech, empatiu, zľutovanie...
a nos si citové spomienky v cestovnej taške.
Pamätám si odkiaľ som prišiel a ako som sa stal človekom.
Prečo som sa tu túlal. A teraz mám naplánovaný posledný odchod.
Toto je cesta von. Rýchle uniknutie.
Nie len večnosti, ale nekonečnu.
-Prepáčte. -Prepáčte.
Hej. Mohli by sme to spraviť znova?
Viem, že sa nepoznáme, ale nechcem byť ako mravec. Vieš?
Teda, je to akoby sme žili...
s našimi tykadlami narážajúc jeden do druhého,
so zapnutým mravčím autopilotom,
s ničím naozaj ľudským vyžadovaným od nás.
Zastav. Choď. Poď sem. Jazdi tam.
Všetky činnosti prispôsobené prežitiu.
Všetky správy jednoducho dodržujú túto mravčiu kolóniu bzučiacu spolu s...
dobre fungujúcim, zdvorilým chovaním.
"Tu máte výdavok." "Papierovú alebo igelitku?" "Kreditná alebo debetná karta?"
"Chcete k tomu kečup?"
Nechcem fikciu. Chcem skutočné ľudské momenty.
Chcem sa na teba pozerať. Chcem, aby si sa ty pozeral na mňa.
Nechcem sa toho vzdať. Nechcem byť ako mravec, vieš?
Áno. Áno, chápem.
Ani ja nechcem byť mravcom.
Áno, ďakujem za to, že si mi otvorila oči.
V poslednej dobe som bol ako živá mŕtvola.
Necítim sa ako mravec, ale asi tak vyzerám.
Je to ako keď D.H. Lawrence vyslovil myšlienku o dvoch míňajúcich sa ľuďoch...
A miesto toho, aby sa len obišli a mrkli na seba,
rozhodli sa prijať, ako to on volá "porovnanie ich duší."
Je to ako uvoľnenie všetkých zábran.
Potom je to, akoby sme sa poznali.
Pracujem na takomto projekte. Tiež by ťa to mohlo zaujímať.
Je to telenovela,
a postavy žijú vymyslený život.
Sú druhými ja hercov, čo v tom hrajú.
Tak prídeš na to, čo si vždy chcel urobiť...
alebo ako by si chcel žiť alebo kde pracovať alebo niečo iné.
A potom si to zapíšeme, a potom, naše životy sa prelínajú...
s inými ľuďmi v telenovele v takom typickom telenovelovskom chovaní.
A potom to chcem hrať naživo...
a mať prítomných hercov, takže keď sa epizóda odvysiela,
aby mohlo publikum nasmerovať...
hercov do ďalšej epizódy tak, ako sa im to bude páčiť.
Má to čo dočinenia s voľbou a ocenením ľudských schopností...
povedať, čo chceme vidieť...
a taktiež s konzumovaním a umením a produktom.
A ak sa ti nepáči čo máš, môžeš to poslať naspäť...
alebo dostaneš to, za čo si zaplatil,
alebo sa len zúčastníš rozhodovania.
-Tak čo, pridáš sa? -Áno. Áno, znie to dobre.
Rád by som bol pri tom, ale...
ale najprv sa ťa musím niečo opýtať.
Neviem ako to povedať, ale...
aké je to byť hercom vo sne?
Pretože teraz nie som prebudený.
A hodinky som nenosil od štvrtej triedy.
A myslím, že toto sú tie isté.
Áno.
A ani neviem, či mi môžeš odpovedať.
Ale snažím sa pochopiť, kde to som a čo sa to deje.
A čo ty? Ako sa voláš? Kde bývaš?
Kde pracuješ?
Ne... Vieš, nemôžem si na to teraz spomenúť.
Fakt... fakt si na to nedokážem spomenúť.
Ale nejde o to...
či dokážem alebo nedokážem vydolovať informáciu...
o mojej adrese alebo...
mene matky za slobodna.
Tu mám výhodu, ak to chceš tak nazývať,
logickej perspektívy.
Čo je tvojou logickou perspektívou?
Viac menej som to ja, zhovárajúc sa mnohými ľuďmi...
ktorí mi...
predkladajú informácie a myšlienky...
ktoré... sa zdajú dôverne známe,
ale zároveň,
sú mi veľmi vzdialené.
Ale nie som v reálnom, rozumnom svete.
Ako keby som poletoval okolo.
Neviem. Je to divné, pretože to nie je určitý stav.
Je to ako celá škála vedomia.
Akoby sa menila zrozumiteľnosť.
Napríklad teraz viem, že snívam, však?
Akoby sme sa o tom rozprávali.
To je najďalej, kam som sa vo svojich myšlienkach dostal.
Rozprávam o byť vo sne.
Ale začínam si uvedomovať...
že je to niečo, na čo som nebol zvyknutý.
Je to... je to úplne jedinečné.
Kvalita... okolia...
a informácií, ktoré prijímam.
Napríklad tá tvoja telenovela.
To je fakt super nápad.
Na to som neprišiel ja. Je to niečo mimo mňa.
Ako by do mňa prenikalo niečo zvonka.
Neviem, čo to môže byť.
Zdá sa, že si myslíme, že sme limitovaní svetom...
a hranicami, ale v skutočnosti ich vytvárame.
A ty sa snaž na to prísť,
ale zdá sa, tým že vieš, že snívaš,
môžeš si robiť čo chceš.
Snívaš, ale pritom si prebudený.
Máš, toľko možností
a o tom je život.
Chápem o čom hovoríš.
Je to na mne. Ja som spáč.
Je to divné. Toľko informácií...
ktoré mi posúvajú títo ľudia...
Neviem. Dáva mi to nejaký iný význam.
-Ako sa teda cítiš? -Dobre,
dobre, niekedy trochu odlúčený,
ale väčšinou sa cítim vtiahnutý,
naozaj zapojený do toho aktívneho procesu.
Čo je tak trochu divné, pretože väčšinu času,
som bol pasívny a nezapájal som sa,
myslím okrem tohto.
Len tak som nechával informácie prejsť okolo mňa.
Nemusí to byť pasivita, neodpovedať verbálne.
Komunikujeme na niekoľkých úrovniach súčasne.
Možno ty... vnímaš priamo.
Väčšina ľudí, ktorých som stretol...
a väčšina vecí, ktoré by som chcel povedať,
láskavo povedali oni a akoby na môj podnet.
Je to ako doplnenie seba sama.
Nemám zlý sen. Je to super sen.
Ale...
je to iné ako tie predošlé sny.
Je to Sen.
Akoby ma na niečo pripravoval.
"Na tomto moste," upozorňuje Lorca,
"život nie je snom."
"Dávaj si pozor a dávaj si pozor a..."
"dávaj si pozor."
A uvažuj, pretože "potom" sa stane,
"teraz" nie je.
Ale nespomenul som pokračujúce "wow", ktoré sa deje práve teraz?
Všetci sme spoluautormi tejto tanečnej extázy...
kde aj naša neschopnosť sa stáva výhodou.
My sme tvorcami samých seba,
spolutvorcami gigantického Dostojevského románu, hrajúc klaunov.
Táto celá záležitosť, do ktorej sme zapojení zvaná svet...
je možnosťou ukázať, aké môže byť odcudzenie vzrušujúce.
Život je záležitosťou zázrakov, ktoré sa odohrali pred časom...
momentmi zjavenými v každého prítomnosti.
Svet je skúškou, či dokážeme prijať priame skúsenosti.
Náš zrak je ako skúška, či dokážeme vidieť aj mimo neho.
Otázka je skúškou zo zvedavosti.
Pochybnosť je skúškou z vitality.
Thomas Mann napísal, že by si radšej užíval...
ako napísal stovky príbehov.
Giacometti raz nabúral s autom,
a spomenul si ako dostal záchvat,
náhlej veselosti,
keď si nakoniec uvedomil, čo sa mu stalo.
Arogancia spôsobí, že nemôžeš porozumieť životu a zároveň ten život žiť.
Nie celkom súhlasím. Ale ani celkom nesúhlasím.
Povedal by som, že porozumený život je život užitý.
Ale otravujú ma paradoxy,
môžem sa učiť milovať a súložiť...
podľa paradoxov, ktoré ma otravujú.
A v naozaj romantický večer,
si idem zatancovať salsu so svojím zmätkom.
Predtým ako odídeš, nezabudni.
Čo znamená, pamätaj si.
Pretože pamätanie je psychicky viac náročné ako zabúdanie.
V tej istej básni Lorca povedal...
že leguán pohryzie každého, kto nebude snívať.
A keď zistíš...
že si len vysnená postava...
v niečom sne,
to je samo-uvedomenie.
Ešte si sa nenašiel.
Ale výhodou, že si medzitým stretal iných...
je, že jeden z nich sa ti môže zdať ako ty.
Sleduj prírodu...
všetko, čo môžeš.
Napríklad,
môže sa ti zdať, že sa prechádzaš po...
vysnenom parkovisku.
Áno, to sú vysnené nohy v tvojich vysnených topánkach.
Časť tvojho vysneného ja. A tak,
osoba, ktorou sa zdáš byť vo sne...
nemôže byť tým, kým v skutočnosti si.
Toto je obraz,
duchovný model.
Spomínaš si na mňa?
Nie. Nie, nezdá sa mi.
Na stanici?
Telefonoval si a pozrel si sa na mňa...
niekoľko krát.
To si pamätám, ale nepamätám si teba.
Si si istý?
No, možno nie.
Sedela som tam...
a ty si sa na mňa pozeral.
Priateľ môj, už nikdy nesnívaj. Je to tu.
Volá sa to Efferdent Plus.
V pekle sa ponoríte na úroveň vášho nedostatku lásky.
V nebi vystúpate na úroveň vášho prebytku lásky.
Rýchlo! Poďme! Nastúp! Rýchlo!
Údajne to bolo takto.
Billy Wilder sa pustil do Louisa Malleho.
To bolo koncom 50-tych, začiatkom 60-tych rokov.
Louis Malle práve dokončil svoj najdrahší film, ktorý stál 2,5 milióna dolárov.
A Billy Wilder sa ho opýtal, o čom ten film je.
A Louis Malle povedal, "Je to ako sen vo sne."
A Billy Wilder povedal, "Práve si prišiel o 2,5 milióna."
Myslím, že už to začínam trochu viac chápať...
V minulosti bol názor, že život je zabalený do sna...
všeobecnou témou pre filozofov a básnikov.
A nedáva potom zmysel, že aj smrť je zabalená do sna?
Že by po smrti pokračovalvedomý život...
v takzvanom "vysnenom tele"?
Bolo by to to isté telo, o akom sa vám vždy snívalo.
Až na to, že v posmrtnom stave,
sa nikdy neprebudíte,
nikdy sa nevrátite do svojho živého tela.
Ak je imitácia zložitejšia a dôvtipnejšia,
ponáhľať sa už nestačí.
Jak sa máme?
Nejazdíš náhodou na lodnom aute?
-Na čom? -Zviezol si ma na aute, čo bolo zároveň loďou.
Nie, kámo. Nemám lodné auto. Neviem, o čom to táraš.
Ty vole, to musí byť noc paralelných svetov.
Videl si toho týpka, čo tu bol pred chvíľou,
čo práve vyšiel z dverí?
Prišiel ku pokladni a spýtal som sa, "Jak sa máme?"
Položil na pult sáčok burritos a pozrel sa uprene na mňa a povedal,
"Práve som sa vrátil z Údolia Smrti."
"Nadšene vdychujem všetky" "vône a esencie života."
"Bol som na pokraji úplného zabudnutia."
"Pamätám si a kvasím túžbu" "všetko si zapamätať."
Čo si mu na to povedal?
No, čo som mohol?
Povedal som, "Ak si chceš tie burritos upražiť,"
"Chcem, aby si spravil dierky do toho sáčku, pretože to vybuchne."
"A ja som už unavený čistením" "toho bordelu po burritos. Pochopil si?"
Pretože tie jalapenos sa prilepia.
Sú ako kolieska.
Keď bolo po všetkom, všetko na čo som myslela...
bolo, že celá tá predstava,
kým sme, je len...
logickou štruktúrou,
miesto pre uskladnenie všetkých vízií.
Bolo načase uvedomiť sa,
a dať jasnú tvár tej záhade.
A bola som súčasťou toho. Bol to dar.
Život okolo mňa bol búrlivý,
každý okamih bol čarovný.
Milovala som tých ľudí,
spolu so všetkými protichodnými podnetmi.
To som milovala najviac... byť v spojení s ľuďmi.
Keď sa obzriem späť, iba na tom naozaj záležalo.
Posledné slová Kierkegaarda boli, "Rozprášte ma."
-Nazdar. -Nazdar.
Nebol si na tom lodnom aute?
Vieš, ten chlapík... ten chlapík s čiapkou.
Odviezol ma na tom aute alebo lodi,
a ty si sedel so mnou vzadu.
Nechcem povedať, že nevieš o čom to rozprávaš,
ale ja neviem o čom to rozprávaš.
Nie, pozri. Vy ste ma vysadili na určitom mieste...
kam si ho naviedol, aby ma vysadil.
Vystúpil som a potom ma zrazilo auto.
Ale potom som sa prebudil, pretože sa mi to snívalo,
a neskôr som zistil, že stále snívam,
snívam o tom, že som prebudený.
To sa nazýva "falošné prebudenia." Stávalo sa mi to často.
Ale ja som v tom stále.
Nemôžem sa z toho dostať. Je to neustále.
Zobudím sa, ale vždy sa zobudím do ďalšieho sna.
Začínam tiež bláznieť, rozprávam sa s mŕtvymi ľuďmi.
Tá ženská z TV rozprávala o tom, že smrť je snívaním...
ktoré je mimo života.
Začínam si myslieť, že som mŕtvy.
Rozpoviem ti sen, ktorý som raz mal.
Viem, že keď to niekto povie,
niekoľko ďalších minút bude veľmi nudných, a môže sa ti to zdať aj teraz.
Ale to znie ako... Čo iné ti ostáva, že?
No, čítal som esej od Philipa K. Dicka.
Čo, ty si čítal vo sne?
Nie, nie. Čítal som to predtým.
To bol úvod do sna.
Bola to kniha, "Vyplač sa, povedal policajt."
-Poznáš ju? -Áno. Dostal za ňu nejakú cenu.
Správne. Tak tú napísal fakt rýchlo.
Akoby vyšla priamo z neho.
Cítil, akoby ju v sebe nejako naladil.
Mimochodom, asi za štyri roky po vydaní,
bol na oslave a tam stretol ženu...
ktorá sa volala rovnako, ako ženská postava v tej knihe.
A mala priateľa s rovnakým menom, ako tá v knihe
a mala pomer s policajným prezidentom.
A ten sa volal rovnako, ako ten v knihe.
Povedala mu všetko o svojom živote,
a všetko čo povedala, bolo ako v knihe.
Bol z toho dosť zmätený, ale čo mohol urobiť?
A chvíľu potom, išiel odoslať list,
a zbadal toho, nebezpečného, podozrivého chlapíka stáť pri svojom aute.
Ale miesto vyhnutia sa mu, čo by obyčajne urobil,
išiel priamo za ním a spýtal sa, "Potrebujete pomoc?"
A chlapík povedal, "Áno, došiel mi benzín."
Vytiahol peňaženku a podal mu peniaze, čo by vraj nikdy neurobil.
A potom sa vrátil domov a pomyslel si, "Počkať."
"Ten chlap nemôže ísť na pumpu." "Došiel mu benzín."
Tak nasadol do auta. Našiel toho chlapa, zobral ho na pumpu.
A ako prichádzal ku tej pumpe,
napadlo ho, "Hej, aj toto je v mojej knihe."
"Táto istá pumpa." "Tento chlap. Všetko."
Takže to všetko vyzerá divne, že?
Povedal o tom kňazovi,
popísal, ako napísal tú knihu,
a o štyri roky sa to všetko stalo jemu.
A keď mu to rozprával, kňaz povedal, "Kniha kníh."
"Popisuješ Knihu kníh."
A on na to, "Nikdy som nečítal Knihu kníh."
Tak sa vrátil domov a prečítal si Knihu kníh,
a bolo to také zvláštne.
Dokonca aj mená postáv boli rovnaké ako v Biblii.
Kniha kníh sa odohráva v roku 50 n.l., kedy bola pravdepodobne napísaná.
Takže Phillip K. Dick má teóriu...
že čas je len ilúzia a všetci sme vlastne v roku 50 n.l..
A dôvod, prečo napísal tú knihu...
bol, že sa nejako dostal skrz tú ilúziu,
tento časový závoj.
A čo uvidel, bolo to, čo sa dialo v Knihe kníh.
A skutočne bol v gnosticizme.
A predstava, že stvoriteľ alebo diabol,
vytvoril túto časovú ilúziu aby sme zabudli...
že Kristus sa má vrátiť...
a príde Kráľovstvo Božie...
a že všetci sme v roku 50 n.l. a niekto sa snaží, aby sme zabudli,
vieš, že Boh je blízko.
A o tom je čas. O tom je celá história,
toto pokračujúce snenie s otvorenými očami, či šialenstvo.
A keď som to čítal, myslel som si, "To je divné."
A v tú noc som mal sen,
bol tam chlapík, ktorý mal byť médium.
Ale neveril som tomu. Myslel som si, "On nie je skutočné médium."
Len som si to pomyslel.
A zrazu som sa začal vznášať.
Vznášal som sa až ku stropu.
A keď som skoro prerazil strechu, hovorím,
"Pán Médium, verím vám." "Ste médium. Dajte ma dole, prosím."
Zniesol som sa dole, a keď som sa dotkol zeme,
otočil sa k žene v zelených šatách.
Tá žena bola Lady Gregory.
Lady Gregory bola patrónkou Yeatsa, toho Íra.
A aj keď som ju nikdy nevidel,
bol som si istý, že to je tvár Lady Gregory.
Ako sme spolu kráčali, Lady Gregory sa otočila ku mne a povedala,
"Vysvetlím ti podstatu vesmíru."
"Philip K. Dick má pravdu s časom," "ale mýli sa, že to je rok 50 n.l."
"V podstate je len jeden okamih," "a je práve teraz."
"A to je večnosť."
"A je to okamih, v ktorom nám Boh kladie otázku."
"A tou je, zjednodušene," "Chcete tu,"
"byť večne?"
"Chcete ísť do neba?"
"A my všetci na to," "Nie, ďakujeme. Ešte nie."
A čas je v podstate to neustále odmietanie...
Božieho pozvania.
O tom je čas. Nie je rok 50 n.l. ako nie je rok 2001.
Je len jeden okamih, a v tom neustále sme.
A potom mi povedala, že to je vlastne príbeh života každého z nás.
Tomu vďačíme za to, že je len jediný príbeh,
a to príbeh posunu od "nie" ku "áno."
Život je len o "Nie, ďakujem. Nie, ďakujem."
Ale v skutočnosti to je, "Áno, ustúpim."
"Áno, uznávam. Áno, prijímam."
Myslím, že to je cesta.
-Na konci všetci povieme "áno", že? -Správne.
A tak sme kráčali, a pribehol ku mne môj pes.
Maznám sa s ním. Som rád, že ho vidím. Bol už dlho mŕtvy.
Maznám sa s ním, a potom si uvedomím...
že mu z brucha vychádza strašný smrad.
Pozrel som sa na Lady Gregory a trochu zakašľala.
Bolo to ako... "Prepáčte."
A zvratky jej stekali po brade, a strašne to smrdelo.
Pomyslel som si, "Počkať."
"To nie sú len zvratky," "čo tu smrdia."
"Je to, akoby zvracal mŕtvy človek."
"Je to zdvojený smrad."
A potom si uvedomím, že som vlastne v ríši mŕtvych.
A všetci okolo mňa boli mŕtvy.
Môj pes bol mŕtvy viac ako desať rokov. Lady Gregory dokonca viac.
Keď som sa konečne zobudil, pomyslel som si, "Waw. To nebol sen."
"Bola to návšteva skutočnej ríše mŕtvych."
-Čo sa stalo? Ako si sa odtiaľ nakoniec dostal? -Ty vole.
Bolo to ako jedna z tých posmrtných skúseností.
Nikdy som sa už na svet nepozeral rovnako ako dovtedy.
Hej, ale ako si sa nakoniec dostal z toho sna?
To je môj problém. Som uväznený.
Myslím... Myslím si, že sa prebúdzam, ale stále sa mi to len sníva.
Zdá sa, že to trvá večne. Nemôžem sa prebudiť.
Chcem sa zobudiť naozaj. Ako si sa ty naozaj prebudil?
Neviem. Už v tom nie som dobrý.
Ale, ak na to myslíš,
myslím, že by si sa mal prebudiť.
Ak sa môžeš zobudiť, mal by si...
pretože raz, toho nebudeš schopný.
Tak len... Je to jednoduché.
Len...len... prebuď sa.
SK SUBTiTLES by SuXaR ..::suxar@pobox.sk::..
for SSG-2oo3 ..::SSG-2oo3@post.sk::..
-=RELEASED 22/o4/2oo3=-
>>>Enjoy OUR releases<<<